Må dessverre, inn hit. Etter jeg fikk sønnen min i 2015, og var alenemor. Fant jeg kjærligheten i 2020. Midt i lockdown ironisk nok. Falt for hverandre totalt, og giftet oss rimelig kjapt etter vi ble par. 2022, skulle vi ha ei litta tulla ( han har barn fra før, og jeg har og barn fra før. Stor gjeng med andre ord). Så lille jenta vår var absolutt velkommen og ville bli appåklatt. Men den indre uroen fra første ultralyden, selv om alt var good ville ikke slå seg til ro.. fra uke 11 til uke 40 følte jeg denne uroen bare var til å spise meg innvendig selv om siste trivsel kontroll rett før termin var kjempe bra. Navlesnor, hjertet og alt. Hun var bare slækk og trøtt som alltid. Bevegelser kjente jeg. Men syns på en måte de var annerledes, litt svakere kanskje. Noe som ikke burde være mulig mtp morkaka lå bakre veggen.. hadde skjønt det hvis den lå fremsiden. Men hun hadde ikke festet seg så mulig det var derfor. Hadde opplevd lignende med de andre barna, og hver gang tidligere m de andre jeg hadde vært på sjekk var alt fin fint. Så tenkte at bra her og. For fra starten av var hun vill i magen og hadde mønster og rutine i egentlig ikke noe mønster
![Stick Out Tongue :p :p]()
. Veldig aktiv i lange perioder før hun sløva i kortere perioder. Hennes mønster. Så d tenker jeg heller ikke over før den aller siste kvelden, hvor jeg virkelig kjente noe i magen fra henne ( før det så jeg noe på kjøkkenet, en hvit skygge forsvinne ut faktisk, mannen så det og ), før jeg kjente noen ubeskrivelig merkelige bevegelser fra henne. Trodde hun lå med ryggen mot magen min, så derfor. Siden d var slik hun lå sist. De bevegelsene, som om det var hjertet som dunket inntil magen og meg, tre ganger før det ble totalt stille. Av en merkelig grunn forsto kroppen noe var galt for jeg reagerte, men gikk å la meg... Aldri hadde jeg trodd hun skulle dø den kvelden/natten. Dagen etter var jeg annerledes, på et vis. Jeg bekkenet var ikke så ille som vanlig, følte meg piggere. Tok 300 kvadrat med nedvask i ett. Syklet til butikken, osv. Tok en time på øyet, trøtt var jeg. Drømte at hun døde merkelig nok.. drømmen var absurd. Og at hun døde i magen. Brå våknet av den drømmen hylgrinende. Roet meg fort. Var alene for mann var på jobb. Spiste en skive, men den smakte annerledes. Begynte å lage middag til mannen, og snakket med han da om drømmen, og vi ble enige om at det var litt dramatisk, og at det var bare et mareritt. Den kvelden fikk jeg en nøkkel ring med en hest på. Han satt seg foran pc og gamet litt på kvelden etter maten. Så jeg satt meg i sofaen, under pledd og jenta vår og min kvelds rutine. Da pleide hun bli veldig aktiv. Men ingen respons. Da følte jeg det gikk kaldt nedover ryggen. Hun pleide ALLTID respondere på meg. Alltid. Om så ey litet dult. Prøvde alt. Ringte sykehuset. De forsto før meg alvoret. At hun var død. Fordi merkelig nok var de meg pakke med fødebagen. Automatisk gikk den i bilen uansett. Vi prøvde lenge i bilen å fortelle hverandre at alt var good. Men d var det absolutt ikke.. vi prøvde å smile og tenke at vi drar rett hjem snsry etter vanlig sjekk på 20 min med ctg. Og dopler. Så feil man kan ta. 12.10 ble hun født. Var inne på sjekk 10.10..
Terminen var 07.10. stol alltid på magefølelsen. Å begrave sitt eget barn man har bært frem i 40 uker, er faen så jævlig. Det er en prøvelse på livet ditt ass. Say no more.